Андре Мороа
Страната на хилядите желания

Превод от френски: Анна Сталева, 1980

chitanka.info

Първа глава

— Фа-рао-нът съ-нува сън — сричаше Оливие. — Сто-ри му се, че е на бре-га на Нил… Се-дем тлъ-сти кра-ви из-ля-зо-ха от ре-ка-та…

— Оливие, млъкни! — скара му се Мишел. — Уча баснята си и не разбирам какво чета, като говориш.

И за десети път подхвана „Бай Гарван на клона седи, захапал къс сирене в клюна“.

— Пу-сти-ня-та — зачете на глас Жералд — е огромна площ безплодна земя… Вулканът е пла-ни-на, която бъл-ва пламъци и стопена лава от отвор, наречен кра-тер.

— Жералд, чети наум! Уча баснята си! „…Захапал къс сирене в клюна.“

Не, тя няма да знае баснята си на другия ден в клас и госпожица Попивателна ще се вбеси. Тези две момчета са непоносими. Между другото и на нея никак не й се искаше да учи басня. Имаше желание да подрежда чекмеджетата си. Много обичаше да сгъва разни парченца плат, да се рови из стари джунджурии, програми.

— Хайде да си лягате, деца — каза гувернантката.

— Фа-рао-нът — продължи Оливие — съ-ну-ва сън. Сто-ри му се, че е на бре-га на Нил…

— Пусти-нята — повтори Жералд — е огромна площ.

— Захапал къс сирене в клюна — произнесе Мишел.

— Лягайте си и тримата — каза гувернантката и плесна с ръце. — И по-чевръсто!

— Госпожице — обади се Мишел, — не ми се спи и хич не ми се ляга.

— Децата не правят, каквото си щат — отсече гувернантката. — Хайде, лягайте си!

Мишел се съблече натъжена. Денят бе преминал скучно. Преди вечеря, вместо да скрои рокля за куклата си, трябваше да напише благодарствено писмо до една стара леля. По време на вечерята така й се искаше да разкаже една случка, която й се струваше страшно забавна, но татко, който бе поканил някакъв приятел, я смъмри и заговори за изборите. След вечеря се бе опитала да научи баснята; нейните братя й попречиха. А сега я пращаха в леглото. Възрастните май доста биха се разгневили, ако някой ги командуваше така.

„Ах — каза си момиченцето, лягайки си, — как ми се иска да узная дали съществува страна, където човек може да прави каквото си ще.“

Приятно й стана, когато сложи глава на хладната въз главница, после със страх се сети за утрешните часове. Не ще и дума, че Ивон Льофевр ще си знае баснята и няма да има нито една грешка в диктовката! Все пак беше доста досадно, че Ивон е винаги първа. Мишел се учеше добре, но беше разсеяна и най-вече тъй много й се искаше понякога да играе или да подрежда чекмеджетата си, че забравяше уроците.

Тя дълго лежа с отворени очи, може би десет минути. После й се стори, че светлата ивица под вратата на спалнята на родителите й се уголемява и се превръща в слънце.

В същото време белият чаршаф на леглото й се покри с пясък и ето че Мишел се озова съвсем сама, изправена сред огромна безплодна площ. „Я виж ти! — рече си тя. — Ами че това е пустиня!“ Огледа се. Докъдето поглед стигаше, не откри нищо друго, освен високи пясъчни планини. Все едно плаж под жарко слънце, само дето нямаше море. Пясъкът беше бял и блестящ, но премного сух, за да си направи формички, пък и нямаше кофичка и лопатка.

„Да се махам час по-скоро оттук — помисли си Мишел. — Иначе бързо-бързо ще огладнея и ожаднея. Може би ще видя по-нататък някоя табела за пътя.“

Като повървя около четвърт час, тя видя в далечината пясъчен хълм, който сякаш беше пробит на върха и димеше.

— Я гледай! — каза тя. — Вулкан!… И с отвор, наречен кратер.

Мишел се приближи и видя, че горещата лава беше очертала някакъв надпис по склона на вулкана. Тя разчете буква по буква:

— Кил? — учуди се Мишел. — Дали километри или килограми? Не се знае… Ако можех поне да срещна някой полицай…

Винаги й заръчваха да се обърне към полицай, ако случайно се изгуби. Едва-що бе произнесла тия думи, Мишел чу шум и видя, че към нея се запътва странен човек. Той вървеше, протегнал напред ръце с обърнати нагоре длани.

На главата си имаше много висока шапка, която като че ли беше от камък, и час по час се обръщаше така, че се виждаше само в профил. Когато се приближи малко повече до него, Мишел го чу да мърмори: „Три бели кокошки, три черни кокошки. Ах, този сън! Ах, този сън!“.

— Господине — извика му тя.

— Наричайте ме Фараоне — поправи я строго старият господин.

— Фараоне — каза тя, — загубих се.

— На пет минути оттук има спирка за камили — вдигна той рамене. — Седем тлъсти камили, седем мършави камили… Сам ще ви заведа дотам, ако успеете да ми разтълкувате един сън.

— Какъв сън? — попита Мишел примирено и седна в подножието на вулкана.

— Ето какъв: най-напред видях парадните стълби от розов гранит на своя дворец…

— Гранит ли? Това пък какво е?

— Камък — отвърна Фараонът с досада. — Само че не ми задавайте въпроси, нали вие ще обяснявате… На стълбата видях три бели кокошки, после три черни кокошки. Скачайки от стъпало на стъпало, те стигнаха до горе и влязоха в двореца… Това бе сънят ми. Какво ли означава?

Доста озадачена, Мишел помисли малко. Според нея, сънят не означаваше абсолютно нищо, но тя не смееше да го каже, защото се боеше да не разсърди Фараона. Мъчеше се да измисли нещо, което да му достави удоволствие.

— Това означава, струва ми се, че най-напред ще имате три бели дечица, а след това три черни.

— А така ли? Благодаря — зарадва се Фараонът, сякаш се отърси от голяма грижа.

Заобиколиха една пясъчна планина и свиха по пътеката вляво. По пътя той я попита:

— Сънуваме ли в този миг?

— О, не зная. Ако знаех, щях да съм будна и тогава нямаше да сънувам.

— А, така ли? Благодаря.

Скоро Мишел зърна дълга редица коленичили една зад друга камили.

— Колко стари и мръсни камили! — възкликна момиченцето. — А къде са водачите?

— Водач ли? Ами че вие самата.

— А ако не бях дошла?

— Тогава нямаше да има нужда от водач. Вземете първата от редицата, камилите са много ревниви, и когато я яхнете, обърнете надолу дясното й ухо в знак, че сте я наели. Кажете: „Във Вълшебната градина!“.

— Предпочитам да се върна у дома.

— Не, не, най-искрено ви съветвам да отидете… — каза Фараонът. — Това е дивна страна, където всеки прави каквото си ще.

— Каквото си ще? — повтори Мишел. — Може ли да си играя по цял ден? Да изям няколко захаросани кестена едно след друго? Да си легна в полунощ?

— Да, бъдете спокойна, всичко, каквото поискате.

Той добави полугласно с известна тъга:

— И там никой не сънува!

— Ще се опитам да отида — заяви Мишел.

Тя се качи на първата камила, наведе се напред, обърна надолу дясното й ухо, което съвсем не беше лесно, защото ухото бе ръждясало. После извика: „Във Вълшебната градина!“ и камилата, надигайки се с мъка, потегли в лек тръс. Тъкмо като тръгваха, Мишел чу, че Фараонът си мърмори: „Четири зелени тигъра, четири сини тигъра“ и много се уплаши, да не би да трябва и това да тълкува. Но камилата закрачи по-бързо и тя загуби от поглед Фараона. А и нямаше време да мисли, защото едва-едва се крепеше на седлото. Вървейки, камилата силно се клатеше и момиченцето се издигаше и спускаше на гърба й, както лодката танцува върху морските вълни. Прекосяваха безрадостна местност и белият пясък блестеше, докъдето поглед стига.

След разходка, която се стори на Мишел доста дълга — проточи се може би два-три часа — всред пясъка се появиха няколко дървета. После тя видя тъмно петно в далечината и камилата спря край някаква гора. Мишел слезе и забеляза табелка, закована на един бор. Прочете:

Когато се приближи до дървото, тя забеляза, че в кората му е изрязано малко гише като тия на гарите или театралните каси. Потропа по стъклото; никой не отговори. Потропа по-силно и чу:

— Га-га! Ей сега, ей сега.

Гишето се отвори и тя видя стар гарван с очила на клюна и черно вълнено таке на главата. Облечен беше в мъничък черен фрак.

— Вие ли сте господин Смутензасрамен? — попита Мишел.

— Га-га, така ми се струва — отвърна той.

Мишел бе страшно изкушена да му каже: „Повярвайте, ако гласът ви е хубав тъй както видът ви…“, но се уплаши, да не би да го засегне и затова просто каза:

— Господин Гарване, не разбирам какво става с мен. Бях при родителите си, в леглото си, и внезапно се озовах в пустинята… И тогава срещнах един стар господин от камък, който ми каза, че бил Фараон и ме посъветва да отида във Вълшебната градина… И тогава се качих на една камила… И тогава дойдох тук и вече не знам какво трябва да правя… Ще ме пуснете ли да вляза?

Гарванът нагласи очилата върху клюна си, изгледа внимателно Мишел и й каза:

— Но… вие фея ли сте?

— Аз ли? Не, господин Гарване.

— Много неприятно — каза Смутензасрамен. — Само феите могат да влизат във Вълшебната гора. Искате ли да станете фея?

— Разбира се — отвърна Мишел, — но мога ли?

— Га-га, така ми се струва — отвърна Гарванът, като енергично размърда криле. — Така ми се струва… Но трябва да се явите на един малък изпит при мен.

— Как! — учуди се Мишел. — Трябва да се явя на изпит, за да стана фея?

— Га-га, така ми се струва. Трябва да отговорите на трите въпроса, които ще ви задам… Ако отговорите ви ми харесат, ще ви впиша в книгата на феите; ако не ми харесат, ще яхнете пак камилата си и ще ви подканя да се върнете в пустинята… Готова ли сте?

Мишел много се разтревожи. Опита се да си припомни всичко, което знае, но мислите й се изплъзваха и се гонеха в главата й. „Ех, да ще да ме попита за Фараона или за пустинята, ще бъде чудесно, но ако ми зададе въпрос от историята на Франция…“ И тя започна да преповтаря мислено: „Галите били езичници… Те обожавали огъня, слънцето и гръмотевицата“.

Смутензасрамен бе отворил една малка книжка. Свали очилата си, избърса ги, изтрака три пъти, за да си проясни гласа и изрече:

— Аритметика: колко прави осем по шест?

— Петдесет и четири — отвърна Мишел.

— Сигурна ли сте?

— Почти… — промълви детето. — Така ли е?

— Га-га, така ми се струва.

— Как — изненада се Мишел, — така ви се струва? Извинете… не знаете ли със сигурност?

— Госпожице — отвърна Гарванът с достойнство, — вие изглежда забравяте, че аз съм тук, за да задавам въпроси, а не за да отговарям.

После измърмори на себе си:

„Впрочем във Вълшебната страна

осем по шест

е колкото щеш!“

След малко той попита:

— Правопис: как ще напишете думата кокошарник?

— О, това ли? Много лесно! — зарадва се Мишел. — Ку-ку-шар-ниг.

Тя беше много горда, че се сети, че се пише „г“, а се чува „к“.

— Така ли е?

— Гага, така ми се струва.

— Би било все пак по-добре, ако знаехте със сигурност.

— Това с нищо не би изменило резултата от изпита — заяви строго Смутензасрамен. — А сега, ще благоволите ли да ми кажете наизуст една басня?

— Да, разбира се — отвърна Мишел с готовност. — Зная „Гарван и лисица“.

— Не обичам тази басня — отвърна сухо Смутензасрамен.

— Зная също „Щурец и мравка“.

— Кажете я.

Мишел я беше учила доста отдавна. Тя започна:

„Щурчо лятос от зори

пя, свири.

Без провизии той остана

зимна хала, щом захвана.

Цяло лято що прави,

ти гадинко мързелива?

Пееше, тогава моля,

потанцувай пък сега!“

— Струва ми се, че я обърках малко към края — смънка тя.

— Не забелязах — каза Гарванът. — Аз обичам тази басня.

— И аз я обичам, защото е къса.

— И имате добър вкус — забеляза Смутензасрамен. — Също като мен… Ще ви впиша в книгата на феите. Име, фамилно име, качества?

— Какво значи това? — смути се Мишел.

— Това значи как се казвате.

— А защо не го кажете така?

— Та нали го казвам! Как ви е името?

— Казвам се Мишел.

— Каква възраст?

— Седем години.

— Имате ли братя и сестри?

— Двама братя и една сестра.

— На кое място сте по успех в класа? Случва ли се някога да сте първа?

— Никога! — отвърна Мишел.

— В такъв случай — заключи Гарванът, като че ли напълно успокоен, — ще ви впиша в книгата на момиченцата-феи.

Той взе едно картонче, закрепи очилата на клюна си и започна да пише с явно усилие. После подаде картончето на Мишел. Смутензасрамен имаше много красив почерк, изписваше буквите просто като печатни и тя можа да прочете без никакво затруднение:

— А сега — каза Смутензасрамен на Мишел — трябва да си вземете роклята, крилете и пръчицата.

— Ще имам криле и вълшебна пръчица? — възхити се Мишел.

— Разбира се… Поздравявам ви — добави той, като подаде краче на Мишел.

— Защо?

— Защото сте избрана за фея… Това е голяма чест.

— Но нали вие ме избрахте? — изненада се Мишел.

— Точно затова — каза Гарванът. — Поздравявам ви, задето бяхте избрана от мен. Това е най-голямата чест.

— Тогава защо и вие самият не се изберете?

— Защото предпочитам да съм си гарван! — заяви Смутензасрамен.

Той изхвръкна из прозорчето, скокна на земята, свали очилата, пъхна ги под крилото и кимна на Мишел да го последва. Те повървяха известно време безмълвно сред дърветата, после стигнаха до огромен дъб, на който пишеше:

Г-н Смутензасрамен натисна бутонче, скрито в кората на дъба и една врата се отвори.

— О! — възкликна Мишел. — Какъв чуден асансьор! Колко би се радвал брат ми Оливие! Той обожава асансьорите.

— А вие? — попита я Смутензасрамен.

— Аз ли? Аз обичам гарваните — отвърна Мишел, която беше започнала да го опознава.

Черният гарван се изчерви от удоволствие и погали краката на Мишел с крилото си.

— Вие сте славна феичка — каза й той. — А сега, чуйте: ще влезете в асансьора, ще затворите грижливо вратата и ще натиснете бутона: „ШЕВ“. Щом асансьорът спре, ще излезете…

— И ще върна асансьора — каза Мишел.

— Ако искате — забеляза Гарванът. — Вие сте фея, правите каквото си искате… Вдясно ще видите врата и на нея надпис: „Госпожица Небесна“. Ще почукате… Госпожица Небесна е гардеробиерката на феите.

— Мила ли е? — попита Мишел.

— Гардеробиерка е — отвърна Смутензасрамен. И той бутна Мишел в асансьора.

Втора глава

Всичко мина много добре. Когато се качваше с асансьор, Мишел винаги се страхуваше да не би той да отмине последния етаж и да пробие покрива на къщата. Но асансьорът на големия дъб спря на третия етаж.

Мишел излезе. Видя вратата на госпожица Небесна и почука.

— Влезте — обади се треперлив глас.

Момиченцето влезе и видя стара дама, облечена в черна копринена рокля, с бяла шапчица върху сребристите й къдрици.

— Добър ден, госпожице — каза старата дама. — Коя сте вие?

Мишел й подаде картончето, което й бе дал Гарванът.

— Аз съм феята Мишел.

— Много добре — каза госпожица Небесна. — Ей сега ще се занимаем с вас.

Мишел тръгна след госпожица Небесна по вита стълба. Старата дама отвори една врата и тутакси двете се озоваха на широка площадка на върха на дъба. Около площадката се виждаха само листа, а отгоре — само небе.

— Къде са платовете? — попита изненадана Мишел.

— Ей тук — отвърна госпожица Небесна, като посочи небето. — Роклите на феите могат да бъдат направени от пет различни материи: чисто небе, синьо небе с бял облак, залез слънце (във всички нюанси), изгрев слънце и звездно небе.

— Как ги отрязвате?

— Ще видите. Искате ли чисто синьо небе?

— Да… Не искам облаци.

Госпожица Небесна извика:

— Юпитер!

Един голям орел, когото Мишел не беше забелязала, кацна в краката им.

— Юпитер, отрежете къс чисто небе за рокля на феята Мишел… Веднага, моля ви се!

Орелът литна, вдигна се нагоре, изчезна и само след пет минути се върна, като държеше в клюна си сгънато парче небе.

— О! Колко е красиво! — възкликна Мишел. Никога не бе виждала нещо по-хубаво от този небесен плат: той беше син, но много бледосин; не се виждаше бяло и все пак се отгатваше, че лек облак се бе плъзнал по небето в момента, когато Юпитер беше отрязвал парчето; не се виждаха звезди и все пак се отгатваше, че в него има невидими звезди.

— Като го пипате, все едно докосвате прохладен въздух, ще видите — каза госпожица Небесна.

Тя разгъна парчето небе, което се развя около нея, и го надипли така чевръсто по тялото на Мишел, че само за минутка момичето бе облечено в най-скъпата рокля на фея, прикрепена встрани с лунен сърп, а на рамото със звезда.

— Вие сте сръчна — каза Мишел на госпожица Небесна. — Сръчна като…

Щеше да каже сръчна като фея, но си помисли, че може би ще прозвучи нескромно и млъкна.

— Ами крилете ми?

— Сега ще се занимаем и с тях. Крилете са на втори етаж… Но най-напред трябва да се претеглите.

— Защо?

— Защото размерите на крилете зависят от теглото на феята. За някоя дебеличка фея трябват много по-големи криле, отколкото за лекичка като вас.

В залата, където беше кантарът, Мишел видя голяма таблица.

Стрелката показа, че Мишел тежи двадесет и пет килограма, а таблицата — че й са нужни криле, дълги шестдесет и пет сантиметра.

— Да отидем в склада за криле — предложи госпожица Небесна. — Какви криле предпочитате? Имаме стар модел от щраусови пера и нов модел от коприна, опъната на алуминиева рамка.

— Кои са по-хубави? — попита Мишел.

— С новите се лети по-бързо, но старите са по-изящни.

— По-добре е да се лети по-бързо.

Госпожица Небесна въздъхна.

— Ах — промълви тя, — така мислят почти всички нови феи… Щраусовите ми пера започват да мухлясват… Няма що, ето… Криле 65 см, моноплан. Имаме и феи-биплан, но не ви съветвам. За вашата възраст е тежко. Чакайте, сама ще ви ги прикача.

Тя прикрепи крилете към раменцата на Мишел, а после й обясни как да си служи с тях, за да се издига, спуска и каца.

— Главно много внимавайте — заръча й тя, — при приземяването.

— Какво значи „приземяване“? — попита Мишел.

— Кацане на земята — обясни госпожица Небесна.

— А когато кацнеш върху морето?

— Тогава се казва „приморяване“.

— Ами ако кацнеш върху езеро?

Госпожица Небесна се озадачи.

— А, не зная. Правете го, но без да го назовавате… Във всеки случай в такъв момент крилете трябва да бъдат полуприбрани, госпожице, и никаква скорост… В началото с всички наши феи се случват злополуки, защото искат да се приземяват много бързо. А когато летите над градове, пазете се от телеграфните жици… Сега, пръчицата ви!

Вълшебните пръчици бяха дървени, също като онези, с които децата играят на обръч в градинките по Шан-з-Елизе.

Госпожица Небесна взе една от тях и се приближи до огромна стъкленица — Мишел не я бе забелязала, — върху която имаше етикет:

Това означаваше: „Вода с въображение“.

Старата дама потопи в нея пръчицата, която мигом стана прозрачна като стъкло и придоби златист отблясък.

— Ето — каза тя, като подаде пръчицата на Мишел, — докоснете ли с нея земята, в същия миг пред вас ще се появи всеки предмет, който пожелаете.

— Може ли да се счупи? — попита Мишел.

— О, никога!

— Да опитам ли?

— Разбира се!

— Ние с братята ми много искаме да имаме автомобилче, което върви като истинска кола, нали знаете, голяма, с мотор.

— Много добре — насърчи я госпожица Небесна. — Допрете пръчицата до земята и опишете каква кола искате.

— И тя ще излезе от земята?

— Няма да излезе отникъде. Просто ще се появи и толкова.

— Не е възможно — усъмни се Мишел.

— Опитайте.

Момиченцето допря вълшебната пръчица до земята и изведнъж пред очите й изплува чудесна червена количка. Тя наистина не излезе от земята, а просто се образува във въздуха.

— Ах, колко съм доволна! — извика радостно Мишел. — Мога ли да я взема със себе си във Вълшебната градина?

— Дума да не става — възрази госпожица Небесна. — Нали ще отидете във Вълшебната градина по въздуха… Няма да можете да пренесете толкова обемист предмет. Но това няма значение, тъй като щом стигнете там, с пръчицата си ще можете да създадете едно, две, три, десет автомобилчета като това.

— Ах, така ли? — промълви Мишел, леко натъжена. — Само че няма да бъде вече същото. Кога ще тръгна за там?

— Ей сега. Ще ви заведа до пистата за отлитане.

Пистата беше широка морава, заобиколена от няколко дървета. При входа имаше малка табела:

От двете страни на табелата Мишел забеляза две стари липи. В тази отляво беше пробито малко прозорче, над което пишеше:

Госпожица Небесна потропа на гишето. Отвътре се чу:

— Гу-гу-гу…

— Господин Нежналюбов, аз съм, госпожица Небесна.

Гишето се отвори и един гълъб изгука, като се поклони много любезно:

— Гу-гу, какво мога да направя за вас, мила и прелестна госпожице Небесна?

— Господин Нежналюбов, водя ви малката фея Мишел, която ще отлети за Вълшебната градина. Поверявам ви я. Би трябвало да я поупражнявате няколко минути. Никога не е летяла… Е, довиждане, феичке Мишел. Приятни желания!

— Защо казвате „приятни желания“? — удиви се Мишел.

— Във Вълшебната градина не се казва „желая ви щастие“, защото щастието зависи от самата вас.

— Ах, вярно! Приятни желания и на вас.

Трета глава

След като г-ца Небесна си отиде, Мишел се обърна към гълъба.

— Гу-гу — обади се той. — Очарователна, небесносиня феичке, летели ли сте някога?

— Никога.

— Добре тогава — каза гълъбът много любезно, — ще ви дам първия урок, миличка.

Той изхвръкна от липата и се повъртя над раменете на Мишел, за да провери как са прикрепени крилете.

— Много добре — каза той, — много добре… Имате прелестни крилца и сте създадена да летите… Само че трябва да внимавате, миличка. Всички злополуки стават от невнимание… Вие, хората, мъже и жени, казвате: „Лети, лети гълъб!“, като че ли това е естествено, а нищо не е естествено. Гълъбът лети, защото се научава да лети.

И той й обясни как летят птиците. На пистата имаше много бели чайки, специално за обучението на малките феи. Господин Нежналюбов, който беше техен началник, показа на Мишел как някои умеят да летят, без да движат крилете си.

— Но как постигат това? — учуди се Мишел.

— О! — отвърна господин Нежналюбов. — Те умеят да използуват въздушните течения. Нали знаете… във водата са ви показали, че има силни течения, които могат да ви отнесат много далеч, без да плувате… Същото е и във въздуха.

Повикана от господин Нежналюбов, една лястовица показа на Мишел как се каца върху дърво, как се влиза в дупка в стената или в гнездо.

— Искам и аз да опитам — каза Мишел.

— Точно затова сте тук — каза гълъбът. — Размахайте няколко пъти криле и прелетете няколко метра… Не отивайте много далеч още първия път.

Мишел раздвижи криле, както бе видяла да правят птиците и изведнъж страшно се изненада, че се озова на десет метра над земята. Тогава престана да лети, но почувствува, че така рязко пада, че се уплаши.

— Един мах с криле, преди да се приземите! — извика й отдалеч гълъбът.

Мишел замахна веднъж с криле и лекичко кацна на земята.

— Никак не е лошо… — похвали я господин Нежналюбов. — Имате големи заложби и летите много грациозно. Ще направим още няколко упражнения и можете да отлетите за Вълшебната градина.

— А как ще я намеря? — попита Мишел.

— Много лесно. Вълшебната градина се пада точно на юг. Сега е пладне, ще летите значи към слънцето. Учили ли сте за четирите посоки на света?

— Да — отвърна Мишел, — когато гледам слънцето, изток е надясно, а запад — наляво.

— Точно така — съгласи се гълъбът, — само че е обратното. Но не може да се объркате, защото Вълшебната градина е цялата в цъфнали ябълкови дървета. Ще летите към слънцето, над голяма гора, а когато видите в далечината бяло петно, това ще бъде Вълшебната градина. Не се опитвайте да кацате по дърветата: ако си счупите крилото, няма кой да ви помогне… Следвайте големия въздушен път на Вълшебната градина: той е набелязан по върховете на дърветата с ивици в багрите на есента. Така са оцветени и гълъбите, които носят посланията на кралицата.

— Каква кралица? — смая се Мишел.

— Кралицата на феите — поясни господин Нежналюбов. — Нашата прелестна и безумна кралица… Гу-гу…

Той даде на Мишел дълъг урок по летене и й разреши да тръгне.

Щом се вдигна над пистата, а после над гората, Мишел видя, че около нея летят други малки феи. Някои правеха това много добре. Кацаха по дърветата, подскачаха, после пак хвръкваха. Вероятно отдавна бяха феи. Други, напротив, също като Мишел, летяха доста несръчно. Понякога стояха на едно място, срещнали противоположно течение. Понякога пък падаха рязко десет метра надолу, като че ли внезапно потъваха в кладенец: всъщност бяха се натъкнали на въздушна яма.

Мишел беше пропаднала във въздуха като тях и с мъка се опитваше да си възвърне равновесието и дишането, когато й се стори, че някой вика подире й:

— Мишел, спри се, почакай ни!

„Ето че в ушите ми взе да бръмчи вече, толкова съм уморена — помисли си тя. — Току-виж, че изгубя способността си да летя и се удавя…“

Защото тя имаше много повече чувството, че плува, отколкото, че лети. Но отново чу:

— Мишел, Мишел!

Обърна се и много се изненада, като видя две свои приятелки от училище, Одет Трепетликова и Елиан Дърдоркова. Бяха най-слабите ученички в класа, но Мишел много ги обичаше. Тя започна да лети по-бавно, за да я настигнат, и веднага ги попита:

— Но как попаднахте тук?

— Като теб! — отвърна Одет.

— Минахте ли изпита при господин Смутензасрамен?

— Естествено.

— И знаехте ли?

— Га-га! Така ми се струва — отвърна Елиан смеешком. — Ако знаехме, нямаше да сме тук. Най-странното е, че Ивон се провали. Представяш ли си? Ивон! А уж все е първа!

— Не може да бъде! Какво я попита? — каза Мишел.

— Попита я: „Колко прави осем по шест?“.

— И тя какво отговори?

— Отговори: „Четирийсет и осем“.

— Ах! — възкликна Мишел. — Вярно, на мен пък ми се струваше, че прави петдесет и четири… Но все пак Ивон сигурно знае таблицата за умножение.

— Изглежда, че не я знае — заяви Одет, — защото господин Смутензасрамен я отпрати много строго. Не можеш да си представиш колко отчаяна беше!

— Не е много забавно да се лети — забеляза Елиан.

— Не е — съгласи се Мишел. — И освен това ще бъде неудобно ако играем на „Лети, лети“. Ще трябва да вдигаме ръка за „Одет лети“, „Елиан лети“, все ще бъркаме.

— Каква е тази огромна птица над нас? — смая се Елиан.

— Мисля, че е орел — обади се Мишел. — Не видяхте ли Юпитер?

— Ох, вярно — сети се Елиан. — Видяхме също и господин Нежналюбов. Много е мил!

— Каза ми, че съм прелестна…

— А на мен, че съм възхитителна… — припомни си Мишел.

— Превъзходен учител — заявиха другите две.

Дълго разговаряха така за необикновеното си приключение и забравиха за скучното си пътуване. След около час и четвърт летене забелязаха в далечината бялото петно, за което им бе споменал господин Нежналюбов.

— Вълшебната градина! — извикаха и трите едновременно.

Когато се приближиха малко повече, видяха много красива гледка. Градината беше пълна с цъфнали ябълкови дървета, които образуваха огромно бяло море, набраздено от вълни.

— Няма да бъде лесно да се приземим! — забеляза Елиан.

— Погледнете! — провикна се Мишел. — Ей там в центъра има голямо свободно място.

— Вярно — каза Елиан, — но е задръстено от хора. Ще им викнем да се отстранят. И не забравяйте уроците на господин Нежналюбов: прибрани криле и един замах преди кацане. Гу-гу!

Те се плъзнаха бавно и леко към центъра на градината и когато бяха на пет метра от земята, видяха множество момиченца и момченца, притиснати едно до друго точно на поляната, където искаха да кацнат.

— Дръпнете се! — извика Мишел.

Никой обаче не помръдна. Всички деца като че ли се биеха: крещяха, ръкомахаха и не чуваха.

— Моля ви се! — извика Елиан. — Дръпнете се или ще кацнем върху главите ви!

Но децата не обърнаха никакво внимание на трите нови феи, сякаш те изобщо не съществуваха.

— Ах, колко са лоши! — възмути се Одет.

Тя кацна върху главата на едно момиченце, което изпищя, замахна с ръка и я събори. При падането Одет счупи едното си крило. Мишел намери начин да се „пригърби“ на гърба на едно момченце, а Елиан се „придърви“ криво-ляво върху едно ябълково дърво. Когато Мишел се смъкна от раменете на момченцето, тя го погледна с напълно разбираемо удивление, защото то се оказа брат й Жералд.

— Я? И ти ли си тука?

— Ами че разбира се! И Оливие също… Но знаеш ли как ме заболяха раменете, Мишел! — добави той, търкайки се ожесточено.

— Откога сте тук?

— От снощи.

— И минахте изпита? Това е невъзможно! Та вие нищичко не знаете и двамата! Освен ако са ви питали дали галите са били езичници.

— Съвсем не. Гарванът ме попита колко прави осем по шест.

— И ти какво му отговори?

— Четирийсет и пет.

— Не ме учудва. Ти винаги си знаел да умножаваш само с пет… И той ти каза, че е толкова?

— Да, така ми каза.

— Ама че смешен гарван — извика Мишел. — А на мен каза, че петдесет и четири е вярно… Както и да е, надявам се, че тук сте по-добрички, отколкото в къщи.

— Тук никой не е добричък, Мишел, а всеки прави каквото си ще.

— Точно така. Значи, ако искаш да си добър, можеш — каза Мишел строго.

— Да, само че не искам — обади се Оливие. — Никой не желае да бъде добър.

— И какво правят тогава всички?

— Бият се — отвърна Жералд и се изплези.

Мишел неспокойно погледна развълнуваната детска тълпа.

— Ще ми счупят крилете — уплаши се тя.

— Няма — успокои я Жералд. — Ще оставиш крилете в гардероба. Ей там, в дъното, до къщата на кралицата на феите.

— Вярно, кралицата на феите е тук. Може ли да й отида на гости?

— Стига да поискаш.

— Но може да не е прието?

— Тук няма прието-неприето. Всеки прави каквото си ще.

В този миг Елиан видя, че към групичката им се приближава един много висок мъж. Лицето му беше гладко и розово, а косите бели като сметана. Носеше дреха от груб плат с цвят на изтравниче, къси панталони и чорапи на големи червени квадрати. Изглеждаше добродушен, но присъствието му учудваше, защото в градината имаше само деца.

— Боже мой! — прошепна Елиан на Жералд. — Кой пък е този?

— О! — отвърна Жералд, предпазвайки главата си с ръце. — Този ли? Господин Точенудар, той е шотландец. Много е симпатичен, но и доста опасен. Преди малко счупи три зъба на феята Франсоаз.

— Как така?

— Той си играе с една топка: удря я с дълга тояга и тя понякога отскача на сто метра. Случиш ли се на пътя й, тежко ти.

— А какво направиха с трите зъба на Франсоаз? — попита Мишел. — При зъболекаря ли я заведоха?

— Ами! Поправиха ги с вълшебната пръчица… Доближаваш пръчицата до венеца си и казваш: „Да се появи зъб!“. И зъбът се появява. Проста работа… Франсоаз даже се забавляваше да си прави много нови зъби и сега има четирийсет.

В същия миг Мишел погледна братята си и забеляза, че и те държаха в ръка вълшебни пръчици.

— Използвахте ли ги вече?

— Че как не!… Направихме си цял гараж колички, а тази сутрин си сервирахме прекрасна закуска — шоколад, кейк с ягоди, хляб и масло, портокалово сладко… Само че на два пъти правих шоколад, защото господин Точенудар счупи с топката си чашата ми.

— Елате с мен — предложи им Мишел. — Ще оставя крилете си в гардероба и ще отидем на гости на кралицата.

Четвърта глава

Дворецът на кралицата на феите беше голяма стъклена къща с кристални колони, цялата обвита с рози.

— Я гледай ти! — удиви се Мишел. — В тази страна и розите, и ябълките цъфтят по едно и също време.

— Всичко цъфти, както си ще — отвърна Оливие. — Кралицата на феите променя къщата си по два пъти на ден. Тази сутрин тя приличаше на къщата на чичо Пиер. Вчера наподобяваше замък, а днес на нищо не прилича.

— Може ли да се влезе? — попита Мишел.

— Щом искаш… — отвърна Оливие.

Никой не пазеше входа на двореца. Във вестибюла имаше цели планини от неразпечатани писма.

Макар да беше съвсем светло, всички лампи бяха запалени. Децата прекосиха библиотеката, където хиляди книги бяха нахвърляни наслуки, така че образуваха нещо като свод, под който можеше да се мине.

— Също като при татко — забеляза Мишел.

— Дори още по-разхвърляно — добави Жералд.

— А не, такова нещо не е възможно!

После влязоха в салона, където стоеше кралицата. Беше много красива. На главата си носеше малка корона и държеше в ръка вълшебна пръчица, по-блестяща от всички други. В момента преобразяваше с нея мебелите. Правеше го толкова бързо, че беше забавно да я наблюдаваш. Погледът й се спираше например на картина, която представляваше град с много коли по улиците. Кралицата протягаше пръчицата и картината се превръщаше в женски портрет.

Тя се любуваше десетина секунди на портрета, после отново протягаше пръчицата си: жената изчезваше и на нежно място се появяваше индийски дворец, пред който се купеха червени и черни слонове.

Жералд избухна в смях.

Кралицата се обърна.

— Я виж ти! — възкликна тя, като ги видя. — Довели сте сестра си. Добър ден, феичке Мишел! Чаках ви. И майка ви дойде някога тук, когато беше малка. Остана с нас известно време, но после се наложи да ни напусне, разбира се.

— Защо да се разбира? — изненада се Мишел.

— О — отвърна кралицата, като насочи пръчицата към малка масичка, която мигом се превърна в лампа. — Защото никой не може да остане дълго тук. С изключение господин Точенудар, във Вълшебната градина не може остане никой, който е навършил дванадесет години.

— Освен ваше величество — каза Мишел.

Беше много горда, че се сети да каже „Ваше Величество“.

— О, аз ли? За мен е друго. Аз съм безумна.

— Как така? — попита Мишел.

— Ами да — и кралицата протегна пръчицата си към един стол, който мигом стана скрин.

Децата се спогледаха.

— Госпожо кралице — плахо промълви Елиан, — какво трябва да правим сега?

— Какво искате да кажете? — не я разбра кралицата.

— Искам да кажа, къде трябва да отидем, какъв е редът.

Кралицата вдигна пръчицата си към тавана и там незабавно се образува прекрасен кристален полилей. Тя затананика някаква много приятна мелодия:

„Не се учудвай, не се май,

прищевките тук се зачитат.

Умът за лудост смятат, знай,

а грубият — за най-възпитан.“

Момиченцата се спогледаха.

— Това пък какво е? — попита Елиан.

— Трябва да е басня — реши Одет.

— От кого е тази басня? — попита Мишел кралицата.

— От когото искате — каза кралицата и добави: — Яде ли ви се шоколад?

Тя докосна с пръчицата си една кръгла масичка и върху нея се появи огромна кутия троен лешник. Но едва видяла я, кралицата отново замахна с пръчицата си, превърна шоколадовите бонбони във фондани, но забрави да ги предложи на децата. После запя, отпращайки групичката им към вратата:

„Бъбри, крещи, ако речеш

и удряй, бий със всичка сила,

прави това, каквото щеш,

тогаз си, феичке, най-мила!“

Преди да излязат, тя им напомни:

— Днес следобед в двореца има празненство. Надявам се, че ще дойдете.

Докато те се покланяха, тя добави:

— Ако искате.

Мишел отвърна любезно:

— Приятни желания!

Когато децата излязоха навън, те размениха озадачени погледи. Какво да правят сега? Не знаеха дори колко е часът.

— Дали да не си сервираме следобедна закуска с вълшебните пръчици? — предложи Оливие.

— Защо не — каза Мишел. — Само че имам една идея. Ще си поръчаме съвсем ниска маса, за да можем да седнем на тревата.

— А, не — възрази Жералд. — Много по-забавно ще бъде да си направим истинска маса и да измайсторим също столове и кресла.

Мишел и брат й почнаха да се карат. Жералд докосна земята с пръчицата си с думите: „Да се появи една висока маса!“. И тъкмо когато масата почна да се очертава, Мишел замахна със своята и заповяда: „Не, искам ниска маса!“. И тогава не се появи нищо.

Двете деца се спогледаха.

— Гледай ти! Вълшебните пръчици загубиха силата си! Едно момиченце, което ги наблюдаваше, докато се препираха, запя през смях:

То имаше червени коси и злобно изражение.

— Що за стихотворение каза? — попита Жералд.

— Не знам — отвърна Мишел. — Май че беше нещо за математика. Слушай, Жералд. Остави ме да направя масата, пък аз ще те оставя да направиш приборите.

И те заработиха в разбирателство. Мишел поиска красива дъбова маса, защото не искаше да слага покривка, а малки цветни салфетки, които получи веднага, дори с нейните инициали, избродирани върху тях. Това предизвика шумни протести от страна на другите. После Жералд направи чиниите и чашите и тъй като салфетките бяха бледовиолетови, той поръча чашите в жълто-оранжево. Оливие се зае със закуската. Той поиска оранжада, айскафе, горещ шоколад. Елиан отговаряше за сладкишите и конфитюра, а Одет, за която оставиха сандвичите, направи сандвичи с пилешко, шунка, домати и един вълшебен пастет от аншоа и сирене.

Децата заскачаха около масата, пляскайки с ръце от удоволствие. После Жералд направи столовете и те седнаха. В мига, в който Мишел протегна ръка да налее шоколад на приятелите си, червенокосото момиче, което не бе престанало да ги наблюдава, вдигна вълшебната си пръчица и заповяда:

— Нека всичко да изчезне!

Петте деца тутакси тупнаха на земята, и то доста силно, а когато се опомниха от изненадата си, столовете и масата вече ги нямаше. Всички се обърнаха разярени към червенокосото момиче:

— Коя сте вие? — попитаха я те.

— Аз съм феята Мелани.

— Защо махнахте закуската ни?

— Защото искам.

— Но ние нищо не сме ви направили! — каза Мишел.

— Не казвам, че сте ми направили нещо.

— Но тогава защо сте против нас?

— Защото искам — повтори Мелани.

— Аз пък не искам — възрази Мишел.

— Права сте напълно да не искате, аз пък имам право да искам — заяви Мелани.

Тя издекламира:

„Не се учудвай, не се май!

Прищевките тук се зачитат

умът за лудост смятат, знай,

а грубият — за най-възпитан.“

— Тази басня ми омръзна — кипна Мишел. Тя насочи пръчицата си към земята и каза:

— Масата да се върне!

— Масата да не се връща — извика Мелани и протегна своята пръчица.

Никаква маса не се появи.

— Но това е ужасно несправедливо — възмути се Мишел, като се обърна към своите приятели. — Би трябвало да се появи поне половин маса.

Но Мелани започна да танцува и да си пее своето:

„Плюс на плюс прави плюс,

минус на минус е минус,

но плюс на минус е плюс,

а минус на плюс не е плюс.“

Положението почна да става сериозно. Петте деца свикаха малък военен съвет.

— Какво да правим? — попита Жералд.

— Трябва да я набием — предложи Одет.

— Добре, ами ако и тя ни набие? — възрази Жералд.

— Пък и не можем хем да се бием, хем да ядем — каза Мишел.

— Разбира се, тя ще си отмъсти — обади се Елиан.

— Трябва да я изгоним — каза Одет.

— Или да я поканим — реши Жералд.

Другите го изгледаха учудено.

— Понякога ти хрумват хубави идеи — каза Мишел. — Това не е глупаво… Дали пък да не я поканим?… Няма друго средство, за да я укротим.

— Но тя не ни е приятелка — каза Елиан.

— Ще ни стане приятелка, щом я поканим — възрази Жералд.

Мишел се приближи до Мелани, която я гледаше отдалеч и яростно въртеше очи.

— Искате ли да закусите с нас? — покани я Мишел.

— Не! — сопна се Мелани.

— Защо?

— Защото не искам!

— Я да се махаме! — обади се Оливие. — Тя е много лоша.

Децата се отдалечиха, следвани на разстояние от Мелани. Когато изминаха двеста-триста метра под ябълкови дървета, те се натъкнаха на господин Точенудар, който, изправен сред поляната, се прицелваше внимателно, преди да удари топката, лежаща пред краката му. Мишел и приятелите й се отдръпнаха. Господин Точенудар се засили и удари топката. Чу се писък. Топката прасна право по корема червенокосата фея Мелани.

— Тя е повалена на земята! — извика победоносно Оливие.

— Може би е мъртва? — разтревожи се Мишел.

— Спря топката ми — оплака се господин Точенудар. — Този терен е много лош за игра.

За да се утеши, той направи с железния връх на бастуна си, (който му служеше за вълшебна пръчка) красив бордюр от незабравки и червени лалета край ябълките. Седна на моравата и се прозя.

— Досадното в тази страна е, че цветята растат много бързо! — заяви той.

— Хайде да отидем при кралицата — предложи Елиан. — Тя е луда, но е хубава.

— Да, хайде да отидем при кралицата — съгласи се Мишел.

— Да вървим при кралицата — повтори господин Точенудар.

И тръгна след тях, размахвайки бастуна си с метален край, под който в тревата се раждаха зюмбюли.

Кралицата беше облечена в рокля от електрически жички. Бързи светлинки пробягваха по жичките и оформяха рисунки, които непрестанно се меняха. Върху кралицата се четеше ту прави каквото щеш, написано с огнени букви, ту тя заприличваше на фонтан със светещи струи или на буря в полето.

— Сега прилича на Айфеловата кула — прошепна Оливие.

— Забавно приема гостите си — удиви се Мишел.

И наистина кралицата сновеше наляво-надясно, подхващаше разговор, не го довършваше и всяка минута организираше някоя игра, така че в крайна сметка никой не играеше. Стотици деца се блъскаха и биеха. Имаше оркестър, но той бе съставен от дванадесет музиканти и всеки свиреше, каквото му хрумне, така че нищо не можеше да се разбере. Все пак Мишел разпозна началото на песента „Под лунната светлина“ и част от „Марсилезата“.

— Ужасно е! — прошепна Мишел на Елиан.

— Да — потвърди Жералд, — нашата гувернантка би трябвало да дойде тук и да въдвори малко ред.

В един ъгъл те попаднаха на няколко момиченца, които играеха на портрети и се опитваха да отгатнат.

— Мъж ли е? — попита Мишел.

— Да — отвърна едно момиченце.

— Жив ли е?

— Да — отговори друго.

— В Париж ли живее?

— Да — обади се трето.

— Важна личност ли е?

— Много важна — кимна четвърто.

— Сигурно е президентът на републиката — предположи Мишел.

— Нищо подобно, това е Жана д’Арк — заяви пето.

— Как така? — изуми се Мишел. — Нали ми казахте, че е мъж?

— Може да е каквото си ще! — отвърна същото момиченце.

Мишел прошепна на Елиан:

— По-добре да отидем да си играем само петимата.

Петте деца изкачиха много стъпала и на третия етаж намериха една празна стая. Седнаха в креслата и Оливие попита:

— Какво ще правим?

— Имам една идея — каза Мишел. — Искате ли да играем на училище?…

— О, да! — извика Оливие и запляска с ръце.

И той тутакси започна:

— На фараона му се присънил сън… Сторило му се, че е на брега на Нил…

— Млъкни, Оливие! — прекъсна го Мишел.

— Вулканът — поде Жералд — е планина, която бълва пламъци и стопена лава през отвор, наречен кратер.

— Млъкни, Жералд! — възмути се Мишел. — Аз ще ви задавам въпроси. Аз съм учителката.

— Не, аз! — възрази Одет.

— Защо?

— Защото искам.

Но четирите деца се развикаха:

— Стига вече! Сами ще си въведем ред! Мишел е учителката. После пък ще бъдеш ти. Мишел, задавай ни въпроси.

— Първо си ти, Жералд — каза Мишел. — Кой е защитил Галия от римляните?

— Цезар — отговори Жералд.

— Отлично — каза кралицата на феите, която се оказа зад тях.

— Сега е твой ред, Елиан — продължи Мишел. — Кой е бащата на Луи XIII?

— Луи XII.

— Точно така — заяви кралицата на феите.

В този момент в стаята влезе господин Точенудар.

— Задайте му един въпрос — предложи кралицата.

Но господин Точенудар извади от джоба една топка и я тури пред краката си.

— А, не! — запротестираха децата, закривайки уплашено очи с ръце.

— Защо? — попита кралицата. — Оставете го да прави каквото иска, той е мой гостенин.

— Но не и наш — каза Мишел.

Тя взе топката и отказа да я върне.

— Задайте ми тогава един въпрос — каза примирено господин Точенудар.

Мишел дълго мисли. Най-сетне го попита:

— Коя е столицата на Великобритания?

— Единбург — отвърна господин Точенудар.

— Много добре — заключи кралицата на феите.

Когато един час по-късно децата казаха на сбогуване „Приятни желания“ на кралицата, Мишел я попита:

— А къде, ваше величество, ще ни посъветва да отидем да спим сега?

— Където искате — отговори кралицата.

Щом излязоха от двореца, Мишел каза на приятелите си:

— Нямам вече хиляди желания, а само едно.

— И аз! — обади се Елиан.

— И аз! — заяви Одет.

— И ние също! — извикаха в един глас Жералд и Оливие.

— Единственото ми желание е да се върна у дома — каза Мишел.

— А пък аз у нас — каза Елиан.

— И аз у нас! — каза Одет.

— И ние у нас! — заявиха Жералд и Оливие.

Петте деца се спогледаха и избухнаха в смях.

— Само че — сети се Жералд, — за да се приберем, трябва да си вземем отново крилете, а аз загубих номера от гардероба.

— Нямаме нужда от криле — каза Мишел. — Нали си имаме вълшебни пръчици? Достатъчно е да кажем: „Искам да се намеря отново в леглото си“ и ще се озовем в креватчетата си.

— Да се опитаме.

— Най-напред Оливие, той е най-малък.

Оливие протегна пръчицата си, каза:

— Искам да бъда в леглото си!

И тозчас изчезна.

— Виждате ли, че стана! — каза Елиан.

И Мишел на свой ред протегна пръчицата си, затвори очи и произнесе:

— Искам да бъда в леглото си!

Тогава много бързо, като че ли някой въртеше с пълна скорост филмова лента, но отзад напред, тя видя отново широкия въздушен път с багрите на есента върху зелените вълни на гората, после белия пясък на пустинята. Зърна в далечината червения пламък на малкия вулкан. Пламъкът нарасна и Мишел отвори очи.

Пета глава

Беше в стаята си. Някой бе отворил вече капаците на прозорците и един слънчев лъч весело огряваше чаршафа й. Нищо не се беше променило. На креслото лежеше голямата й кукла, облечена с бледосиня копринена рокля. Върху камината — лодката от червено и бяло стъкло, която бе спечелила на панаира. По стените — снимките на родителите й и на братчетата й.

Гувернантката, изправена до вратата казваше:

— Хайде, ставай, моето момиче. Ще закъснееш за училище.

Мишел разтърка очи и стана. Беше много доволна, че отново намира дома си и дори училището. Само че напразно се опитваше да повтори мислено уроците си за тази сутрин. Мислеше за Смутензасрамен, за госпожица Небесна, за кралицата и й се дощя да отиде на училище, като литне над къщите.

— Къде са крилете ми? — попита тя.

— Криле ли? Имаш здрави крака, можеш да вървиш.

В училище Мишел срещна Елиан и Одет. Но тъй като не седеше до тях, не можа да ги заговори за Вълшебната градина.

— Мишел — прозвуча строго гласът на госпожица Попивателна. — За какво мислите?

— За нищо, госпожице.

— Станете и кажете наизуст баснята.

Мишел стана и се заклати леко, мъчейки се да си припомни първия стих. Най-после се сети.

„Бай Гарван, седнал зад свойто гише,

държеше очила във клюна…“

— Полудяхте ли, Мишел? — скара й се госпожица Попивателна. — Седнете, пиша ви единица. Не обичам да се подиграват с мен.

Мишел си седна много смутена. Как беше тази пуста басня? Имаше все пак: "Бай Гарван… А по-нататък имаше и „смутен и засрамен“… Но къде ли беше виждала този господин Смутензасрамен? Всичко бе станало така смътно, смътно… Само след час тя вече нищо не си спомняше.

Минаха няколко дълги дни. Мишел напълно забрави Вълшебната градина. Тя ставаше голяма. Опитваше се да бъде по-мила с братята си, куклите й омръзнаха и тя започна да предпочита книгите. Така тя навърши осем, после девет години.

Деветият й рожден ден мина доста тъжно. Тя се беше радвала толкова време преди това, а нищо не стана така, както бе очаквала. Братята й направиха хубав подарък, но после взеха да я дразнят, тя им отговори в същия тон и целия ден вече не й проговориха. Беше поканила Елиан и Одет да си играят следобеда, но и двете се разболяха от шарка. Дори вечерта се провали.

— Госпожице — бе казала Мишел, — днес е рожденият ми ден, ще си легна чак в десет часа.

— В никакъв случай. Уморена си — бе заявила гувернантката. — Очите ти се затварят. Тъкмо днес ще си легнеш по-рано.

„Ах, колко досадно е всичко! — помисли си Мишел, слагайки глава на възглавницата. — Как бих искала да се върна в Страната на хилядите желания!“

Шеста глава

Припомни си пътешествието, крилете, каза си, че би било страшно приятно да полети отново над големите зелени вълни на гората и изведнъж пред нея пак се ширна бялата пустиня и тя зърна Фараона с каменната шапка.

— Добър ден, Фараоне — каза му тя. — Познахте ли ме.

— Да. Вие сте малкото момиченце, което ми изтълкува съня за трите бели и трите черни кокошки.

— И сбъдна ли се онова, което ви предсказах?

— Не — отвърна Фараонът. — Съвсем не, но търпеливо чакам. Седнете.

Мишел седна в подножието на малкия вулкан, а Фараонът се наведе тайнствено над нея.

— Тази нощ сънувах друг сън — сподели той. — Бихте ли ми го изтълкували?

— Какъв беше? — попита Мишел и въздъхна.

— Ето. Стори ми се, че съм на брега на Нил. Изведнъж видях да излизат от реката шест оранжеви и шест виолетови костенурки. Какво ли означава това?

— Нищо не означава — каза Мишел и повдигна рамене.

— Как така? — учуди се Фараонът.

— Ей така. Нищо — повтори Мишел. — Най-напред сънищата изобщо никога нищо не значат. Те не съществуват. Така например в този миг аз сънувам, че ви виждам… но вие не съществувате.

— Как да не съществувам!? — извика Фараонът. — Ами че аз съм повелител на Горен и Среден Египет!…

— И древният Египет не съществува — заяви Мишел.

Тогава Фараонът вдигна каменните си ръце. Мишел страшно се уплаши и побягна. Фараонът се затича след нея, но за щастие каменната му роба така силно притискаш краката му, че той не можеше да върви много бързо. Фараонът заобиколи няколко пясъчни планини и загуби Мишел от погледа си. Скоро тя забеляза станцията на камилите. Първа в редицата беше добрата стара камила, която някога я бе отвела във Вълшебната градина. Тя я яхна, наведе надолу ухото й, което беше още по-ръждясало, каза: „Във Вълшебната градина!“ и камилата се заклати. Едва бе изминала двеста метра, когато Мишел забеляза в началото на пустинята Фараона, който, обърнат в профил, викаше подире й:

— Ах, не съществувам ли? Ще ви дам да разберете!…

Скоро той се скри от погледа й.

След три часа Мишел пристигна пред гишето на господин Смутензасрамен. Приближи се и каза:

— Мога ли да вляза?

— Коя сте вие? — попита Смутензасрамен, чийто глас беше станал още по-дрезгав.

— Но аз съм феята Мишел.

— Феята ли?… Феята?… Съвсем нямате вид на фея!

— Как? Не ме ли помните?

Тя подаде на гарвана старото картонче, което по чудо бе намерила в джоба на престилката си:

Смутензасрамен погледна Мишел много недоверчиво.

— Картата ви не е валидна.

— Невалидна ли? Какво пък значи това?

— Не зная — отвърна Гарванът, — зная само, че така се казва… Не, не, госпожице, няма да влезете с тази карта. Трябва да се явите на изпит.

— Добре — каза Мишел храбро.

Защото сега тя се учеше много по-добре. Два пъти първа и един път втора по успех в класа. Чувствуваше се сигурна в себе си.

— Аритметика — обяви Гарванът. — Колко прави дванадесет по дванадесет?

— Сто четиридесет и четири — отговори Мишел.

Но Гарванът поклати глава, без да каже, както тя се надяваше: „Гага, така ми се струва“.

— История… Кой е бащата на Луи XIII?

— Анри IV — каза Мишел. — Така е, нали?

Но Смутензасрамен изглеждаше все по-натъжен и нищо не отговори.

— Излишно е да продължаваме — каза най-сетне той. — Струва ми се, че Вълшебната градина е затворена вече вас, Мишел. Вие не сте вече дете.

За щастие камилата още чакаше и Мишел можа да върне у дома си през нощта.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.